Description
| - Konference Poetiky smíchu byla věnována individuálním i programovým (avantgardy) poetikám italského literárního a divadelního prostoru na počátku 20. století, v nichž se prosadil smích jako výrazový prostředek, jako rozvratný prvek myšlenkových i uměleckých klišé či jako nástroj překonání bolesti a krize. Třebaže nadvláda smíchu byla ohlašována už ve století 19. (Baudelaire, Dossi, Nietzsche), teprve ve 20. století se fenoménem smíchu začalo zabývat bádání nejen na poli filozofie a estetiky, ale i mnohé moderní disciplíny, jako psychologie či antropologie, a otázka ontologie smíchu se stává ústředním tématem. Pro individuální poetiky smíchu nacházíme teoretická východiska u Freuda (Vtip a jeho vztah k nevědomí) a u Bergsona (Smích), ale v italském prostředí nelze opomenout některé z futuristických manifestů: zejména Teatro di Varieta F.M. Marinettiho (1913) a Il controdolore Alda Palazzeschiho (1914) a Pirandellův esej L'umorismo (1908, č. O humoru 2006). V jednotlivých příspěvcích byli traktováni nejen klasici italské literatury daného období, jako jsou: Pirandello, Svevo, Gadda, De Filippo, ale i celá řada autorů často neprávem opomíjených právě proto, že se věnovali komice či humoru. Patří mezi ně např. Palazzeschi, Savinio, Landolfi, Brancati, Zavattini, Campanile, Rosso di San Secondo, Bontempelli, Bracco. Smích byl zkoumán a reflektován jako prostředek deformace, osvobození, hry, jako nástroj překonání bolesti, jako výraz bolesti, jako lingvistický a/nebo psychologický tik, jako maska i jako prostředek k odmaskování. Pozornost byla věnována vztahům mezi individuálním a kolektivním charakterem smíchu a %22nákaze%22 smíchem. Na konferenci vystoupili i badatelé z mimoevropských univerzit (Japonsko, Brazílie) viz přiložený program.
- The conference named Poetics of Laughter was dedicated to individual and collective (avant-garde) poetics created in the early 20th century, in which laugh is a means of expression, subversive element of intellectual and artistic clichés or tool to overcome the pain and crisis. Although the domination of laughter was already announced at the 19th century (Baudelaire, Dossi, Nietzsche), in the 20th century the phenomenon of laughter began subject of the research not only in the field of philosophy and aesthetics, but of many modern disciplines, such as psychology or anthropology. The individual contributions have focused not only on classics of Italian literature of that period, such as: Pirandello, Svevo, Gadda, Palazzeschi, De Filippo, but also on a number of authors often unjustly neglected just because they were humorists: Savinio, Landolfi, Brancati, Zavattini, Campanile, Rosso di San Secondo, Bontempelli, Bracco. Laughter has been studied and reflected as a means of deformation, liberation, games, as a tool to overcome the pain, as an expression of pain, as a linguistic and / or psychological tics, like a mask and as a means to unmask. The interesting and erudite contributions of speakers from around the world (also Japan and Brazil) have offered an opportunity for a rich debate. (en)
|